Проактивна медико-психологічна допомога пацієнтам із хронічним болем: клінічне дослідження ефективності - Хаустова, Олена; Грачова, Ангеліна (Психосоматична медицина та загальна практика, 2025)
Актуальність. Хронічний біль є однією з найпоширеніших та найскладніших медико-соціальних проблем сучасності: за оцінками, він вражає до 20% дорослого населення [1]. У близько 40% таких пацієнтів діагностуються коморбідні психічні розлади, зокрема тривога та депресія [3]. В умовах війни проблема загострюється: травматичні ушкодження спричиняють стійкий больовий синдром у переважної більшості поранених — до 83% [4], що нерідко супроводжується посттравматичними та тривожними розладами. Біль та емоційний дистрес формують патологічне порочне коло: ноцицептивні імпульси активують стрес-реакцію та мозкові структури, пов’язані зі страхом [5], а тривожність, у свою чергу, сприяє катастрофізації болю та уникненню активності [6]. Це взаємне підсилення погіршує прогноз і утруднює реабілітацію. Своєчасна діагностика і корекція психологічних чинників розглядається як критично важливий етап сучасної медицини болю [7].Біопсихосоціальна модель пояснення болю підкреслює необхідність комплексного підходу [7], а проактивні стратегії, орієнтовані на раннє втручання, потенційно здатні зруйнувати патологічне коло «біль – тривога». Проте в українській клінічній практиці досі переважає медикалізований підхід з домінуванням фармакотерапії, що обмежує ефективність реабілітації, сприяє повторним зверненням, збільшенню доз медикаментів і соціальній дезадаптації [8]. Актуальність проактивного підходу до болю неодноразово підкреслювалася у вітчизняній літературі. Так, професор О.С. Чабан та професорка О.О. Хаустова акцентують на важливості своєчасного виявлення психоемоційних розладів у пацієнтів із соматичними скаргами та хронічним болем, підкреслюючи доцільність застосування стандартизованих психодіагностичних інструментів [23]. У дослідженні А.І. Когут і О.С. Чабана [24] продемонстровано ефективність використання опитувальників PCL-5, GAD-7 та PHQ-9 для виявлення симптомів постстресових і тривожно-депресивних розладів у контексті бойової психотравми. Також у роботі І.В. Черненко та М.І. Маркової [25] описано взаємозв’язок психосоціальної дезадаптації з вираженістю посттравматичного навантаження у ветеранів, що повністю відповідає концепції полікомпонентного дистресу при хронічному болю. Загалом ці наукові праці співробітників кафедри формують актуальне методологічне підґрунтя для реалізації психокорекційних програм у реабілітаційних установах. Саме тому впровадження доступних, стандартизованих і доказових програм проактивної психологічної допомоги виглядає не лише бажаним, а й необхідним кроком для покращення якості життя пацієнтів із хронічним болем в умовах військового конфлікту. Мета. Визначити роль тривожних розладів у клінічній картині хронічного больового синдрому та оцінити ефективність проактивної психолого-медичної інтервенції для зниження тривожності й покращення адаптації пацієнтів під час реабілітації після травм. Методи. Обстежено 32 пацієнти чоловічої статі віком від 23 до 70 років (M = 34,9; SD = 5,7), які перебували на стаціонарній реабілітації після бойових травм кінцівок. Дослідження проводилося у форматі проспективного однофакторного інтервенційного дизайну з вимірюваннями до та після втручання.Психологічний стан учасників оцінювався за допомогою валідизованих психодіагностичних інструментів: шкали генералізованої тривоги GAD-7, депресії PHQ-9, соматичних симптомів SSS-8, комплексного індексу SPAASMS та чотиривимірного опитувальника симптомів 4DSQ. Втручання тривало шість тижнів і включало психоедукаційні блоки, когнітивно-поведінкові техніки та навчання навичкам саморегуляції.Для статистичної обробки результатів застосовано парний t-критерій Стьюдента та кореляційний аналіз Пірсона. Результати. До початку втручання у більшості пацієнтів виявлявся клінічно значущий рівень тривожності, депресії та соматизації. Середній бал за шкалою GAD-7 становив 13,97±2,12, за PHQ-9 — 16,76±3,47, а за SSS-8 — 11,52±2,81. Після завершення 6-тижневої інтервенції спостерігалося достовірне зниження всіх основних показників: рівень тривожності (GAD-7) знизився до 7,08 (–49%; p<0,001), рівень депресії (PHQ-9) — до 7,81 (–53%; p<0,001), соматизація (SSS-8) — до 6,12 (–47%; p<0,001), суб’єктивний дистрес (4DSQ) — до 13,87 (–34%; p<0,001). Частка пацієнтів із високим рівнем тривожності за GAD-7 зменшилася з 21,9% до 3,1%, а з тяжкою депресією за PHQ-9 — з 28,1% до 0%. Взаємозв’язок між емоційними станами та больовим синдромом підтверджено значущими кореляціями між GAD-7 та показниками болю й адаптації. Зокрема, коефіцієнт кореляції між GAD-7 та SPAASMS до початку лікування становив r = 0,46 (p<0,01). Висновки. Проактивна психологічна програма, інтегрована в реабілітаційне лікування, демонструє високу ефективність у зниженні тривожності, депресивних проявів та соматичних скарг у пацієнтів із хронічним болем травматичного походження. Раннє виявлення та цілеспрямована психокорекція тривожних розладів сприяють розриву патологічного кола «біль–тривога», покращують емоційний стан, суб’єктивне сприйняття болю та загальну адаптацію пацієнтів. Отримані результати підтверджують доцільність включення проактивних медико-психологічних втручань до стандартів реабілітаційної допомоги. З огляду на сучасні виклики, пов’язані з підвищеним психоемоційним навантаженням унаслідок воєнних дій, такі підходи мають не лише клінічну, а й соціальну значущість та можуть сприяти більш успішному відновленню та поверненню до повсякденного життя.