Модель медико-психологічної реабілітації постковідного синдрому: оцінка ефективності програми дистанційної взаємодії в умовах війни - Бурдейний, Андрій (Психосоматична медицина та загальна практика, 2025)
Актуальність. Значне поширення постковідного синдрому супроводжується психологічними проблемами, такими як тривога, депресія та посттравматичний стресовий розлад. Військовий конфлікт в Україні додатково посилює ці прояви, ускладнюючи психоемоційний стан пацієнтів. Ефективні методи медико-психологічної реабілітації стають ключовими у зменшенні негативного впливу стресу та соматичних симптомів, що супроводжують постковідний синдром в умовах постійного стресового фону. В умовах обмеженого доступу до очних медичних послуг, дистанційна реабілітація є дієвим інструментом надання підтримки пацієнтам. Впровадження програми дистанційної медико-психологічної реабілітації, що буде орієнтована на стабілізацію психічного здоров’я, дозволить не лише покращити якість життя учасників, а й посприяє профілактиці тривожних, депресивних та посттравматичних станів. Це особливо важливо для адаптації до повсякденного життя та відновлення здоров’я в умовах війни та її наслідків. Мета. Оцінити прогностичну ефективність програми медико-психологічної реабілітації в умовах дистанційної взаємодії у пацієнтів із тривожними та депресивними постковідними порушеннями. Матеріали та методи дослідження. На 153 день дослідження було обстежено 240 учасників дослідження, що попередньо були що було рандомізованіна групу дослідження (n=122) та групу порівняння (n=118) із тривожними та депресивними постковідними порушеннями. Прояви тривоги було оцінено за допомогою Опитувальника для визначення генералізованого тривожного розладу (GAD-7) (Williams N., 2014) , прояви депресії було оцінено за допомогою Опитувальника здоров’я пацієнта – шкала депресії (PHQ-9) (Williams N., 2014), для оцінки ступеню інтенсивності соматичних симптомів – шкала соматичних симптомів (SSS-8) (Gierk B. та ін., 2014), для визначення посттравматичного стресу було використано шкалу переліку симптомів ПТСР (PCL-5) (Weathers, F.W. та ін., 2013) та для оцінки якості життя – шкала оцінки рівня якості життя Чабана О.С. (CQLS) (Chaban O. та ін., 2016). Аналіз якої проводився на перший день дослідження (День 1), останній день медико-психологічної реабілітації (День 63) та через 3 місяці по завершенню протоколу втручання (День 153). Результати. Учасники групи дослідження продемонстрували значне зниження рівня тривоги та депресії за результатами GAD-7 та PHQ-9. Мінімальний рівень тривоги мали 92.6% учасників, тоді як у групі порівняння 51.7% зазнавали сильної тривоги (p<0.001). Щодо депресії, 84.3% учасників групи дослідження мали мінімальні прояви, а у групі порівняння 37.3% страждали на важку депресію. Також за три місяці інтенсивність соматичних симптомів значно знизилася: 91.0% учасників групи дослідження мали мінімальний рівень симптомів, тоді як у групі порівняння 39.0% мали середню та 37.3% – високу інтенсивність (p<0.001). Дослідження засвідчило суттєве зниження симптомів посттравматичного стресового розладу (ПТСР): через три місяці жоден з учасників групи дослідження не мав клінічно значущих симптомів, тоді як у групі порівняння кількість осіб із симптомами ПТСР зросла з 44 до 47 (p<0.001). Оцінка якості життя за CQLS показала, що 73.8% учасників групи дослідження досягли дуже високого рівня, у порівнянні з лише 6.8% у групі порівняння, де 39.8% мали дуже низький рівень якості життя (p<0.001). Це свідчить про ефективність реабілітаційної програми у покращенні психоемоційного стану та соціального функціонування учасників.