Симптоми посттравматичного стресу та їх корекція через дистанційну реабілітацію у пацієнтів з постковідним синдромом під час війни - Бурдейний, Андрій; Чабан, Олег (Психосоматична медицина та загальна практика, 2024)
Актуальність. Пандемія COVID-19 має не лише фізичні, а й значні психоемоційні наслідки, що зумовлюють розвиток постковідного синдрому, який включає тривожні, депресивні стани та симптоми посттравматичного стресового розладу. Високий рівень невизначеності під час пандемії, страх за власне життя та близьких, ізоляція та тривале лікування без чітких фармакологічних протидій створили умови для формування психотравматичних наслідків навіть у тих, хто не мав травматичного досвіду в минулому. Додатковий тиск спричинений війною, накладає на вже наявний постковідний синдром, посилення психотравматичного навантаження внаслідок втрат, постійного стресу та вимушеного переміщення. У таких умовах посттравматичний стрес стає не лише індивідуальною проблемою, а й соціальним явищем, яке потребує комплексного підходу до діагностики, лікування та розробки системних програм реабілітації. Це визначає важливість розробки сучасних, інтегрованих методів медико-психологічної допомоги, адаптованих до умов війни та із застосуванням дистанційних технологій. Мета. Дослідити ефективність програми «Медико-психологічної реабілітації тривожних та депресивних постковідних порушень в умовах дистанційної взаємодії» у пацієнтів з тривожним та депресивними постковідними порушеннями в умовах війни в Україні шляхом оцінки динаміки рівня посттравматичного стресу. Матеріали та методи дослідження. У дослідженні прийняло участь 240 осіб з депресивними та тривожними постковідними порушеннями, що відповідало етичним і деонтологічним нормам відповідно до принципів, викладених у Гельсінській декларації. Основними діагностичним інструментарієм для визначення посттравматичного стресу було використано клінічне інтерв’ю, оцінка критеріїв цього розладу за DSM-5, доповнене шкалою переліку симптомів ПТСР (PCL-5). Результати. На початку дослідження, середні значення симптомів посттравматичного стресу за шкалою PCL-5 в групі дослідження та контрольній групах були майже однаковому рівні 30.42±17.866 та 29.822±16.574 відповідно (t=-0.271; p=0.786). На 63-й день середній показник у групі дослідження знизився до 13.295±8.728, при цьому комплекс симптомів посттравматичного стресу зменшився у 5 учасників з 57. У контрольній групі середній показник залишився майже незмінним – 29.178±13.542, а кількість учасників із симптоматичним комплексом зменшилася з 54 до 44 (р<0.001; t=10.836). Через 3 місяці середній показник у групі дослідження знизився до 3.443±2.709, тоді як у контрольній групі – до 24.347±13.214. Симптоматичний комплекс посттравматичного стресу у групі дослідження дорівнював нулю, в той час як у контрольній групі зріс із 44 до 47 (р<0.001; t=17.108). Висновки. Отримані результати дослідження підтверджують ефективність програми медико-психологічної реабілітації пацієнтів з постковідними тривожними та депресивними порушеннями в умовах дистанційно взаємодії, в особливості симптоматичного комплексу посттравматичного стресу, що виник як на фоні власне постковідного синдрому, так і за участі фактору війни в Україні. Відповідні дані, дозволяють адаптувати лікувальний процес на рівні телемедицини та телепсихології, розгортаючи при цьому можливості медико-психологічної як допомоги, так і реабілітації за допомогою використання дистанційної взаємодії.