Динаміка психопатологічних проявів в процесі психіатричного супроводу пацієнтів із хронічним болем - Асанова Azize (Психосоматична медицина та загальна практика, 2026)
Актуальність. Хронічний біль належить до клінічних станів, найбільш тісно пов’язаних із психічними розладами. Сучасні дослідження свідчать, що психічні розлади можуть не лише супроводжувати хронічний біль, але й брати участь у його безпосередньому виникненні, впливаючи на інтенсивність, тривалість больового синдрому, рівень функціональних обмежень та подальші результати лікування. Водночас своєчасна психіатрична діагностика та корекція психопатологічної симптоматики розглядаються як важливі складові комплексного лікування таких пацієнтів. Попри високу поширеність психічної патології серед пацієнтів із хронічним болем, її своєчасне виявлення та лікування залишається недостатньо інтегрованим в клінічну практику. Мета. Визначити клінічну ефективність проактивного персоналізованого психіатричного супроводу у пацієнтів із різними типами хронічного болю шляхом оцінки змін психопатологічної симптоматики та інтенсивності болю в динаміці лікування. Матеріали та методи. Проведено проспективне, когортне, клініко-психопатологічне з інтервенційною фазою дослідження за участю 302 пацієнтів із різними типами хронічного болю, які завершили повний цикл лікування та спостереження. Пацієнтів було стратифіковано на п’ять клінічних груп: первинний психічний біль (ППБ1), первинний психофізіологічний біль (ППБ2), змішаний первинний психічний та психофізіологічний біль (ППБ3), вторинний змішаний біль (ВЗБ) та вторинний органічний біль (ВОБ). Клінічна верифікація непсихотичних психічних розладів (НППР) проводилась в межах проактивного персоналізованого психіатричного супроводу та відповідно до МКХ-10 з урахуванням оновлених критеріїв за МКХ-11. Динаміку тривожної та депресивної симптоматики оцінювали за шкалою HADS, а інтенсивність болю – за шкалою VAS до початку лікування та через 1, 3, 6 і 12 місяців після його ініціації. Результати. Серед 302 пацієнтів із хронічним болем психічні розлади були верифіковані у 176 (58,3%) осіб. За результатами повторної психіатричної оцінки всі виявлені психічні розлади до завершення періоду супроводу досягли рівня повної або часткової ремісії. В усіх досліджуваних групах відзначалась повна редукція клінічно вираженої тривожної та депресивної симптоматики за шкалою HADS в рамках НППР та афективних синдромів до завершення періоду спостереження. Найбільш виражене покращення спостерігалось у групах первинного болю ППБ1, ППБ3, та ВЗБ, які характеризувались найвищою базовою психічною та психопатологічною обтяженістю. Показники за шкалою HADS статистично значуще знижувались в усіх групах (p<0,001) з максимальними змінами протягом перших 3–6 місяців від початку лікування. Одночасно в усіх групах було зафіксовано достовірне зменшення інтенсивності болю за шкалою VAS (p<0,001), яке зберігалося до завершення періода спостереження. Висновки. Проактивний персоналізований психіатричний супровід продемонстрував ефективність щодо досягнення повної або часткової ремісії психічних розладів та зменшенні виразності афективних синдромів у пацієнтів із різними типами хронічного болю, що підтверджує клінічну доцільність інтеграції проактивного персоналізованого психіатричного супроводу в міждисциплінарні моделі ведення пацієнтів із хронічним болем. Ключові слова: хронічний біль, психічні розлади, депресія, тривога, HADS, проактивний психіатричний супровід, персоналізоване лікування.