Дослідження резилієнтності та професійної життєстійкості слухачів циклів спеціалізації у сфері охорони психічного здоров’я під час війни - Ніколенко, Алла; Огоренко, Вікторія; Шустерман, Тамара; Кокашинський, Віктор (Психосоматична медицина та загальна практика, 2025)
Актуальність. В умовах війни лікарі та професіонали з вищою немедичною освітою з психологічної допомоги у сфері охорони здоров’я стикаються з безпрецедентними викликами, що впливають на їхню професійну діяльність, психоемоційний стан і життєстійкість. Резилієнтність і професійна життєстійкість визначають здатність до адаптації, збереження працездатності та запобігання вигоранню, а їхнє вивчення є ключовим для підтримки фахівців і зміцнення медичної спільноти. Постійний стрес, висока відповідальність і морально-етичні дилеми створюють значне навантаження, особливо для тих, хто проходить навчання на циклах спеціалізації, зокрема під час воєнного стану. Метою роботи є дослідження рівня резилієнтності та професійної життєстійкості слухачів циклів спеціалізації у сфері охорони психічного здоров’я під час війни, а також визначення їх особистісної тривожності задля превенції професійного вигорання. Методи. Проведено психодіагностичне дослідження резилієнтності та професійної життєстійкості 30 слухачів циклів спеціалізації у сфері охорони психічного здоров’я під час війни за допомогою психометричних шкал (Шкала стресостійкості Коннора – Девідсона-10 (CD‑RISC-10); Тест «Дослідження тривожності» (опитувальник Спілбергера-Ханіна); Опитувальник професійної життєстійкості (Кокун О.М., 2021). Результати. За шкалою CD‑RISC-10 показник стресостійкості в вибірці дорівнював помірному, серед чоловіків - низькому, а серед жінок - помірному. Показник особистісної тривожності в вибірці загалом та статтю відповідав помірному рівню. Рівень професійної життєстійкості був вищим за середній загалом та серед осіб жіночої статі та високим серед чоловіків. Статистично значущої відмінності між показниками за всіма шкалами у чоловіків та жінок виявлено не було. Більше половини обстежених (57%) продемонстрували помірний рівень особистісної тривожності. За поширеністю показника рівня стресостійкості серед учасників дослідження переважав середній та вищий за середній рівні. Половина обстежених виявила високий рівень професійної життєстійкості, але майже кожний четвертий слухач мав низький або нижчий за середній рівні професійної життєстійкості. Серед складових професійної життєстійкості у загальній вибірці та осіб обох статей переважала за рівнем складова професійного контролю. В загальній виборці та у осіб жіночої статі за рівнем переважав мотиваційний компонент професійної життєстійкості, водночас у чоловіків – соціальний компонент. Обговорення. Учасники нашого дослідження продемонстрували рівень стресостійкості вище середнього, що можна пояснити впливом тривалих воєнних подій в Україні, які наклалися на попередній досвід кризи, спричиненої пандемією. Наші результати щодо помірного рівня тривожності співпадають з українськими та міжнародними дослідженнями. Крім того, порівняння професійної життєстійкості в нашому дослідженні та Всеукраїнському опитуванні (2022 р.) показало, що наші учасники мають рівень вище середнього. Відсутність залежності від стажу роботи свідчить про ефективну адаптацію та розвиток професійної впевненості, що знижує ризик вигорання, хоча можливі індивідуальні випадки підвищеної вразливості до стресу, особливо під час війни. Висновок. Загалом рівень стресостійкості слухачів циклів спеціалізації у сфері охорони психічного здоров’я під час війни був помірним, серед чоловіків – низьким, у жінок – помірним. Особистісна тривожність у досліджуваній вибірці переважно відповідала помірному рівню, зокрема за статтю. Загальний рівень професійної життєстійкості слухачів виявився вищим за середній. Серед компонентів професійної життєстійкості у загальній вибірці та серед жінок домінував мотиваційний компонент, у чоловіків – соціальний. Найвищим за рівнем серед складових був професійний контроль. Отримані результати можуть бути використані для розробки програм підтримки медичних працівників та фахівців у сфері охорони психічного здоров’я, спрямованих на підвищення резилієнтності та запобігання професійному вигоранню в умовах воєнного стану та післявоєнного відновлення.