Психологічна підтримка осіб з ознаками соціально тривожного розладу, який асоціюється з травматичним досвідом - Avramchuk, Oleksandr; Міловідова, Аліса (Психосоматична медицина та загальна практика, 2023)
Актуальність. Зважаючи на високу поширеність соціального тривожного розладу і його вплив на якість життя та робочу діяльність, дослідження, спрямовані на виявлення ефективних та доступних інтервенцій, можуть допомогти зменшити тягар цього розладу і покращити добробут пацієнтів. Врахування впливу травматичного досвіду на розвиток соціальної тривоги є критичним для розробки ефективних інтервенцій. Дослідження, що аналізують зв’язок між травматичним досвідом і тяжкістю проявів тривожних розладів, можуть допомогти зрозуміти цей механізм і забезпечити більш ефективну підтримку тим, хто стикався з травмою. Одним з викликів у лікуванні соціального тривожного розладу є низька готовність людей звертатися за професійною допомогою. Інтервенції низької інтенсивності можуть стати більш доступними та прийнятними для пацієнтів, сприяючи їхньому усвідомленню психічних проблем та збільшенню мотивації до самодопомоги або звернення за спеціалізованою допомогою. Попередні дослідження засвідчують ефективність деяких методів інтервенцій при соціальних фобіях, але важливо здійснити подальші дослідження з метою перевірки стійкості результатів у часі. Враховуючи вищезазначене дослідження може допомогти покращити розуміння та психологічний супровід осіб з соціальним тривожним розладом, а також розробити більш доступні та ефективні методи превентивних заходів для пацієнтів, що мають досвід травматичних подій. Мета. Дослідити результативність програми психосоціальної підтримки базованої на когнітивно-поведінковій терапії низької інтенсивності для осіб з ознаками соціально тривожного розладу, який асоціюється з травматичним досвідом у анамнезі. Матеріали та методи. Досліджувана група складалася з 179 осіб, які відзначали суттєвий емоційний та психологічний дискомфорт через уникнення соціальних ситуацій та проявляли симптоми, що характерні для соціального тривожного розладу протягом понад 6 місяців у минулому. На першому етапі 109 осіб без ознак соціальної фобії, але з обмеженями у соціальній взаємодії, включаючи проблеми адаптації та через травматичний досвід у минулому були включені як контрольна група. При початковому відборі вивчався психічний стан за допомогою діагностичного інтерв’ю The MINI: International Neuropsychiatric Interview. Для аналізу патопсихологічної симптоматики використовувались самозаповнювальні опитувальники та шкали комплексу IAPT, а також проводилась оцінка якості життя за допомогою самозаповнювальника Q-LES-Q-SF. На другому етапі оцінки результативності програми, аналіз даних проводився лише в межах основної групи без контрольних груп з огляду на поділ на підгрупи в залежності від асоційованого травматичного досвіду. Результати. В дослідженні для підгрупи осіб, які брали участь у бойових діях, пережили безпосередню загрозу смерті або були свідками таких ситуацій було встановлено, що досвід травматичних подій і дистрес через уникнення соціальної взаємодії пояснюють 56% змін в загальній та робочій активності після проходження програми та протягом 1 місяця. Депресивна симптоматика перестала бути статистично значущим предиктором після участі у програмі. Зменшення показників впливу травматичних подій та уникнення через тривогу пояснюють 27% змін у обмеженні соціальної взаємодії та загального дистресу. У підгрупі осіб, які проживали досвід втрати та були під впливом соціальних подій, які вони вважали травматичними, після впровадження інтервенцій, спочатку не спостерігалося зниження рівня дистресу, пов’язаного з уникненням соціальної взаємодії. Проте подальше зниження дистресу в повсякденній та робочій діяльності було пов’язане з редукцією ознак соціальної фобії та збільшенням усвідомленості та прийняття власних емоційних переживань. Депресивна симптоматика та вплив травматичного досвіду перестали бути прогностичними факторами загального дистресу. Дослідження підтверджує важливість розуміння впливу травматичного досвіду та соціального уникнення на розвиток та прояви коморбідних станів при соціальної фобії під час планування та впровадження психосоціальної підтримки. У подальшому, вважаємо за доцільне враховувати, що роль травматичного досвіду може бути опосередкована обставинами часу в яких проводилося дослідження. Додаткові дослідження допоможуть краще зрозуміти залежності травматичним досвідом та вразливістю до коморбідно психопатології у періоди адаптації до надзвичайних обставин і розробити більш ефективні психосоціальні інтервенції для осіб з соціальною фобією.